Lidi se mě pořád ptají, jestli znám Tylera Durdena.
Tři minuty.
Tak je to tady. Povrchový nulový bod.
Máš pro tuhle příležitost proslov?
Když má člověk hlaveň pistole mezi zuby, mluví jen v samohláskách.
Nic mě nenapadá.
Na okamžik zapomínám na Tylerův projekt řízené demolice
a uvažuji, jestli je ta pistole čistá.
Začíná to být vzrušující.
To staré rčení, že vždycky ubližujeme těm, které milujeme,
funguje v obou směrech.
Máme sedadla v první řadě tohohle divadla hromadné zkázy.
Demoliční výbor projektu Chaos
obložil základy tuctu budov výbušninami.
Za dvě minuty primární nálože odpálí nálože u základů
a několik bloků se změní v doutnající trosky.
Vím to, protože to ví Tyler.
Dvě a půl. Mysli na všechno, čeho jsme dosáhli.
Náhle jsem si uvědomil, že tohle všechno - pistole, bomby, revoluce,
má něco společného s dívkou, která se jmenuje Marla Singerová.
AHOJ, JÁ JSEM BOB
Bob. Bob měl ženské kozy.
Tohle byla podpůrná skupina pro muže s rakovinou varlat.
Tenhle mohutný obr, který mi bulil na prsou, to byl Bob.
Ještě pořád jsme chlapi.
Ano, jsme chlapi.
Chlapi, pořád jsme chlapi.
Před osmi měsíci vzali Bobovi varlata. Pak prošel hormonální terapií.
Narostly mu ženské kozy, protože měl moc testosteronu
a jeho organismus zvýšil tvorbu estrogenu.
- A tak jsem byl vmáčknutý... - Budou mi muset znovu odvodnit plíce.
..mezi ty jeho obrovské zpocené kozy,
které byly tak mohutné, jak si člověk představuje kozy Boží.
Teď můžeš brečet ty.
Ne, počkat. Ještě zpátky. Začnu o něco dřív.
Šest měsíců jsem nemohl spát.
Nemohl spát...
Při nespavosti je všechno jako ve snu.
Všechno vám připadá daleko.
Všechno je jakousi kopií kopie
jiné kopie.
Až se výzkum vesmíru rozběhne naplno, budou všemu dávat jména největší korporace.
Souhvězdí IBM.
Galaxie Microsoft.
Planeta Starbucks.
Musíš tenhle týden do terénu a postarat se o pár strašáků.
Určitě bylo úterý, protože měl na sobě chrpově modrou kravatu.
Tahle hlášení mám přesunout na nižší příčku priority?
Prioritu má tohle. Tady máš letenky. Ozvi se, kdyby došlo k zádrhelu.
Energie z něj jen sršela. Určitě si dal kávový klystýr.
Stejně jako ostatní jsem se i já stal otrokem pudu hnízdění s názvem Ikea.
Ano, chtěl bych si objednat
protiprachové kanýry Erika Pekkari.
- Nezavěšujte prosím. - Jakmile jsem uviděl něco důmyslného,
třeba kávový stolek ve tvaru jin-jang, musel jsem to mít.
Domácí kancelářskou sestavu Klipsk.
Domácí rotoped Hovetrekke.
Pohovku Ohamshab se zeleně pruhovaným vzorem Strinne.
Dokonce i lampy Ryslampa z ekologicky neškodného, neběleného papíru.
Listoval jsem katalogy a říkal jsem si:
"Jaký typ jídelní soupravy mě definuje jako člověka?"
Měl jsem všechno. Dokonce i skleněné mísy s malými bublinami a vadami,
které dokazovaly, že je vyrobili pracovití a prostí lidé z...
- Nezavěšujte prosím. - ..kdoví odkud.
Kdysi jsme četli pornografii.
A dnes katalogy Horchow Collection.
- Ne. Na nespavost se neumírá. - A co narkolepsie?
Usnu a probudím se na neznámém místě.
Vůbec nevím, jak jsem se tam dostal.
- Musíte se uvolnit. - Nemůžete mi proti tomu něco dát?
Červenomodrý tuinal, rudý seconal...
Ne. Potřebujete zdravý přirozený spánek.
Žvýkejte baldrián a začněte víc cvičit.
Hej, no tak.
- Mám bolesti. - Chcete vidět, co to je bolest?
Zajděte v úterý večer do Prvního metodistického kostela.
Uvidíte tam chlapy s rakovinou varlat.
Tomu říkám bolest.
Vždycky jsem chtěl mít tři děti... dva kluky a holku.
Mindy chtěla dvě holky a kluka.
Nikdy jsme se na ničem neshodli.
No, a já... Ona...
Minulý týden se jí narodilo první dítě.
Holčička.
Má... Má ji... S tím svým novým mužem.
Do prdele!
Díky bohu, víte...
Já jí to přeju.
Protože si to zaslouží...
Poděkujme Thomasovi za to, že se s námi podělil o své pocity.
Děkujeme ti, Thomasi.
Jak se tak dívám kolem sebe, vidím tady spoustu odvahy.
A to mi dodává sílu.
Navzájem si dodáváme sílu.
Teď je čas na setkání ve dvojicích.
Následujme všichni Thomasova příkladu a otevřeme se dokořán.
Najděte si partnera.
Tak jsem se potkal s tím mohutným obrem.
Oči měl již zalité slzami.
Kolena u sebe. Nemotorné krůčky.
- Jájsem Bob. - Bob?
Bob býval přeborníkem v kulturistice.
Znáte ten noční televizní pořad o rozšiřování hrudníku?
Tak to byl jeho nápad.
Já jsem byl džusař.
Víš, bral jsem steroidy.
Diabonal a...
wisterol.
Krucinál, to dávaj dostihovejm koním.
Teď jsem úplně švorc.
Jsem rozvedenej.
A moje dvě dospělý děti
se mnou nechtěj mluvit ani po telefonu.
Neznámí lidé, kteří jsou takhle upřímní, mě dokážou úplně vykolejit.
Jen do toho... Cornelie.
Můžeš se vybrečet.
A pak... se něco stalo. Odhodil jsem všechny zábrany.
Vážně to pomáhá.
Ztracený v zapomnění.
Temném a tichém a úplném.
Našel jsem svobodu. Ztráta naděje znamenala svobodu.
To nic.
Ani miminka tak dobře nespí.
Propadl jsem tomu.
ANONYMNÍ ALKOHOLICI, POZITIVNÍ POZITIVISMUS...
TUBERKULÓZA A JAK PROTI NÍ BOJOVAT
Když jsem nic neříkal,
lidé vždycky předpokládali to nejhorší.
VOLNÍ A ČISTÍ
Víc brečeli... a pak jsem víc brečel zase já.
RAKOVINA KŮŽE, CHOROBY LEDVIN...
A teď otevřeme zelená dvířka, čakru srdce...
Ve skutečnosti jsem neumíral.
Neměl jsem v sobě rakovinu ani parazity.
Byl jsem hřejivým středem, a kolem se soustřeďoval život tohoto světa.
Představte si svou bolest jako bílou kouli léčivého světla.
Pohybuje se po povrchu těla a léčí vás.
Pokračujte v tom. Nezapomeňte dýchat
a vykročte kupředu zadními dveřmi této místnosti.
Kam ty dveře vedou?
Do vaší jeskyně.
Vstupte
do své jeskyně.
To je ono.
Pronikáte hlouběji do své jeskyně.
A tam najdete
zvíře své síly.
Sklouzni se.
Každý večer jsem umíral.
A každý večer jsem se znovu zrodil.
Byl jsem vzkříšen.
Bob mě miloval, protože si myslel, že mi také vzali varlata.
Být tam, vmáčknutý mezi jeho kozy,
připravený se rozplakat.
To bylo moje poslání.
A ona...
to všechno zničila.
Tohleto je rakovina, že jo?
Tahle zajda, Marla Singerová,
neměla rakovinu varlat.
Byla to lhářka.
Neměla vůbec žádné choroby.
Viděl jsem ji ve čtvrtek v naší skupině krevních parazitů Volní a čistí.
Potom v Naději, dvouměsíčním kroužku srpkovité chudokrevnosti.
A pak znovu v pátek večer v tuberkulózní skupině Užívej dne.
Marla,
velká cestovatelka.
Její lež zrcadlila mou lež.
A náhle jsem nic necítil.
Nedokázal jsem brečet. A tak jsem znovu
nemohl spát.
V příští skupině, po řízené meditaci,
až otevřeme své čakry srdce, až nastane čas se obejmout,
tak popadnu tu mrchu Marlu Singerovou a zařvu.
Marlo, ty lhářko! Ty cestovatelko, já tohle potřebuju. Tak vypadni!
Čtyři noci jsem nespal.
Musíme to zkrátka nechat vyschnout...
Když trpíte nespavostí, nikdy nespíte doopravdy.
A nikdy se doopravdy neprobudíte.
Úvodem dnešního shromáždění
vám chce Chloe říct pár slov.
Ach jo. Chloe.
Chloe vypadala, jako kdybyste přiměli kostru Meryl Streepové procházet se
a mile se na všechny tvářit.
Takže, ještě pořád jsem tu.
Ale nevím, jak dlouho ještě.
To je jediná jistota, kterou mi kdo může dát.
Ale mám i pár dobrých zpráv.
Už se vůbec nebojím smrti.
Ale... jsem strašně osamělá.
Nikdo se se mnou nechce vyspat.
Jsem blízko konci a chtěla bych, aby se se mnou ještě naposled někdo vyspal.
Mám doma pornografické filmy
- a lubrikanty a amylnitrit. - Děkujeme ti, Chloe.
Všichni poděkujeme Chloe.
Děkujeme ti, Chloe.
A teď se připravíme na řízenou meditaci.
Stojíte u vchodu do své jeskyně.
Vstupujete do jeskyně a jdete...
Kdybych dostal nádor, nazval bych ho Marla.
Marla.
Škrábnutí na patře, které by se zahojilo, kdybyste po něm přestali jezdit jazykem.
To však nedokážete.
..hlouběji do jeskyně. Na každém kroku
všude kolem sebe cítíte léčivou energii.
Teď si najděte zvíře své síly.
Sklouzni se.
Dobře. Vytvoříme dvojice.
Dnes si vyberte někoho mimořádného.
Hej.
- Musíme si promluvit. - Jistě.
- Prokoukl jsem vás. - Cože?
Jo. Jste podvodnice. Vy neumíráte.
Promiňte?
Ve smyslu tibetské filosofie, ve smyslu Sylvie Plathové všichni umíráme.
- Ale vy neumíráte tak, jako Chloe. - No a?
Takže jste jenom cestovatelka.
Viděl jsem vás u melanomů, viděl jsem vás u tuberkulózy.
Viděl jsem vás u rakoviny varlat!
Viděla jsem, jak si to nacvičujete.
- Co jsem si nacvičoval? - Jak mi máte vynadat.
Probíhá to podle vašich představ... Ruperte?
Řeknu to na vás.
Klidně. A já to řeknu na vás.
Vyjděte si vstříc. Zaplačte si spolu.
Proboha. Proč to děláte?
Je to levnější než kino a je tu zadarmo kafe.
Podívejte, tohle je důležité. To jsou moje skupiny.
Chodím sem už přes rok.
- Proč to děláte vy? - Nevím.
Když si lidi myslí, že umíráte, tak vás poslouchají, místo aby...
místo aby čekali, až přijde řada na ně.
Jo. Jo.
Otevřete se... úplně.
Nenechejte se do toho zatáhnout.
- Vypěstujete si závislost. - Opravdu?
Myslím to vážně. Nemůžu brečet, když je tu další podvodník, a já brečet potřebuju.
Musíte si najít něco jiného.
Běžte do špitálu na onkologii. Můj problém to není.
Počkejte. Stůjte.
Můžeme si to rozdělit.
Vy si vezmete lymfomy a tuberkulózu.
Tuberkulózu si vezměte vy. Tam nejsou cigarety moc populární.
OK. Fajn. Rakovina varlat by měla být jednoznačná.
Na to mám teoreticky větší právo já. Vy kulky máte.
- To si děláte legraci. - Nevím. Nebo ne?
Ne. Ne.
- Co teda chcete? - Já si vezmu parazity.
Obojí mít nemůžete. Vezměte si krevní parazity.
- Já chci mozkové parazity. - Vezmu krev, ale chci mozkovou demenci.
- Tu chci já. - Nemůžete mít celý mozek.
Zatím máte čtyři. Já mám dvě.
Tak si vezměte obojí parazity. Jsou vaše.
Teď máme oba po třech...
Hej! Nechala jste tam polovinu oblečení.
- Cože, vy to prodáváte? - Ano!
Prodávám oblečení!
Teď máme po třech. To je dohromady šest.
A co sedmý den? Já chci rakovinu střev.
Děvče se důkladně připravilo.
Ne. Ne. Já chci rakovinu střev.
Na tu máte taky zvlášť vysazeno?
- Snažil jste se ji zatlouct, co? - Podívejte, můžeme se o ni podělit.
Vezměte si první a třetí neděli v měsíci.
Platí.
Takže už se asi neuvidíme.
Nebudeme z toho dělat vědu.
Takhle vám to vyhovuje líp?
Hej, Marlo!
Marlo!
Třeba bysme si měli dát telefonní čísla.
Proč?
- Kdybysme si chtěli vyměnit večery. - OK.
Tak jsem se seznámil s Marlou Singerovou.
Marlina filosofie spočívala v tom, že každou chvíli může umřít.
Tragické podle ní bylo to, že neumřela.
Nenapsal jste svoje jméno! Kdo jste? Cornelius? Rupert?
Travis? Některé z těch pitomých jmen, které si každý večer vymýšlíte?
Probudíte se na letišti SeaTac.
SFO. LAX.
Probudíte se na letišti O'Hare.
Dallas Fort Worth.
BWI.
Pacifický, skalistý, centrální čas. O hodinu míň. O hodinu víc.
Tento let začínáme odbavovat až za dvě hodiny, pane.
Tohle je váš život, a každou minutu ho kousek končí.
Probudíte se na letišti Air Harbor lnternational.
Když se probudíte v jiném čase, na jiném místě,
můžete se probudit jako jiný člověk?
Ať cestuji kamkoliv,
je to nepatrný život.
Porcovaný cukr a šlehačka.
Porcované máslo.
Cordon bleu v mikrovlnné stavebnici.
Šampón s kondicionérem.
Vzorek ústní vody. Nepatrný kousek mýdla.
Lidé, s kterými se v letadle setkávám...
jsou porcovaní přátelé.
Mezi startem a přistáním prožíváme čas společně.
Nic víc, nic míň.
Vitejte!
Po určité době klesá u každého člověka pravděpodobnost přežití na nulu.
Byl jsem koordinátorem pro stažení výrobků z oběhu. Dosazoval jsem hodnoty do vzorce.
Mimino proletělo předním sklem.
Nový vůz, který vyrobila naše firma, jede někam rychlostí 100 km/hod.
Zadře se zadní diferenciál.
Kluk otiskl rovnátka do popelníku.
To by byla dobrá protikuřácká reklama.
Auto havaruje a shoří i se všemi pasažéry uvnitř.
Máme doporučit stažení z oběhu?
Otec musel být obr.
Vidíš, jak se sádlo přiškvařilo na sedadlo? Polyesterová košile?
Velmi moderní umění.
Vezmete počet vozidel v terénu A.
Vynásobíte ho možným procentem selhání B.
Výsledek vynásobíte průměrným mimosoudním vyrovnáním C.
A x B x C
se rovná X.
Když je X nižší než náklady na stažení,
necháme auto v oběhu.
Je takových nehod hodně?
To byste se divila.
Pro kterou automobilku pracujete?
Pro jednu z největších.
Pokaždé, když se letadlo při startu nebo přistání prudce naklonilo,
modlil jsem se za zřícení nebo srážku.
Cokoliv.
Když zahynete na služební cestě, dostanete trojnásobek životního pojištění.
"Sedíte-li v řadě u nouzového východu
a nebyli byste schopni nebo ochotni vykonávat povinnosti
uvedené na bezpečnostní kartě, požádejte letušku o přesazení."
Je to obrovská odpovědnost.
Chcete si vyměnit místo?
Ne. Nevím, jestli jsem na to ten pravý.
Postup při výstupu z letadla ve výšce 9 000 metrů.
Iluze bezpečí.
Jo. Asi ano.
Víte, proč do letadel dávají kyslíkové masky?
- Aby se dalo dýchat. - Kyslík vás nadopuje.
V katastrofické situaci začnete v panice mohutně dýchat.
Náhle pocítíte euforii a odevzdanost.
Smiřujete se s osudem.
Všechno je to tady.
Nouzové přistání na hladině v rychlosti 1 000 km/hod.
Prázdné obličeje. Klidné jak indické krávy.
To je...
To je zajímavá teorie.
- Co děláte? - Jak to myslíte?
Jak si vyděláváte na živobytí?
Proč? Abyste mohl předstírat zájem?
OK.
Smějete se jako nějakej zoufalec.
Máme přesně stejné aktovky.
Mýdlo.
- Promiňte? - Vyrábím a prodávám mýdlo.
Měřítko civilizace.
Tak jsme se seznámili...
Tyler Durden.
Víte, že smícháním benzinu se zmrazeným pomerančovým džusem dostanete napalm?
- Ne, to nevím. Je to pravda? - Ano.
Z běžných domácích potřeb můžete vyrobit nejrůznější výbušniny.
- Vážně? - Pokud k tomu máte sklony.
Tylere, vy jste ten nejzajímavější porcovaný přítel, jakého jsem kdy potkal.
- Všechno na palubě je porcované... - Aha, už chápu. To je velmi chytré.
Děkuji vám.
Jak se vám s tím žije?
- S čím? - Že jste chytrý!
Skvěle.
Tak to se toho držte.
Otázka etikety.
Když kolem vás procházím, mám vám ukázat zadek nebo rozkrok?
Jak jsem se nastěhoval k Tylerovi...
Aerolinky mají svoje předpisy pro vibrující zavazadla.
- Tikalo to? - Házeči vědí, že moderní bomby netikají.
- Promiňte - házeči? - Manipulanti se zavazadly.
Ale když kufr vibruje,
tak házeči musí zavolat policii.
- Můj kufr vibroval? - V 90% případů
je to elektrický holicí strojek.
Ale... občas...
je to robertek.
Společnost dodržuje u robertka zásadu neurčovat vlastnictví.
Vždycky musíme říkat "ten robertek", nikdy ne...
váš robertek.
Já nemám žádný...
Měl jsem v tom kufru všechno. Košile značky CK.
Boty značky DKNY. Kravaty AX.
To nic.
Hej! To je moje auto!
Doma jsem byl v bytě v 15. patře
v králíkárně pro vdovy a mladé profesionály.
Stěny byly z masivního betonu.
Třicet centimetrů betonu oceníte,
když sousedka ztratí naslouchátko a musí si pouštět televizní soutěže na plné pecky.
Nebo když se oblak sutin, které bývaly vaším majetkem,
vyvalí z okna a padá v plamenech do noci.
To se prostě stává.
Tam... nahoře nic není.
Do bytu nesmíte jít. Příkaz policie.
Máte komu zavolat?
Jak trapné.
Byt plný koření, ale nic k jídlu.
Policie mi později oznámila, že zřejmě zhasl plamínek na sporáku
takže unikalo malé množství plynu.
Ten plyn mohl celé dny
naplňovat byt, 160 čtverečních metrů s vysokými stropy.
A pak se mohl zapnout kompresor ledničky.
Jo?
Slyším, jak dýcháš...
Kdybyste se mě dnes zeptali, neuměl bych vám říct, proč jsem mu zavolal.
- Haló? - Kdo je to?
- Tylere? - Kdo je to?
Potkali... Potkali jsme se v letadle.
Měli jsme stejný kufřík?
Chytrý chlapík?
Mhm, jo. Jasně.
Právě jsem volal. Nikdo to nebral.
- Volám z automatu. - Zavolal jsem zpátky. Já nikdy neberu telefon.
Tak co se děje?
No.
Tohle mi nebudete věřit.
Mohlo by to být horší.
Ženská by ti mohla ve spánku uříznout penis a vyhodit ho v autě z okna.
To by se stát mohlo. Já nevím.
Když člověk nakupuje nábytek, vždycky si říká: a mám to.
Pohovku už žádnou potřebovat nebudu.
Ať se stane cokoliv, pohovku jsem vyřešil.
Měl jsem všechno. Měl jsem vynikající stereo.
Skříň, která byla velice solidní.
Byl jsem takřka kompletní člověk.
- Do prdele, člověče. A teď je to pryč. - Všechno je pryč.
Všechno je pryč.
Víš, co to je prošívaná deka?
- Pokrývka. - Je to deka.
Obyčejná deka. Jak to, že lidi jako my vědí, co je to prošívaná deka?
Je nutná k přežití ve světě lovců a sběračů?
Ne.
Co tedy jsme?
Nevím. Konzumenti.
Správně. Jsme konzumenti.
Jsme vedlejší produkt posedlosti životním stylem.
Vražda, zločin, chudoba. Tyhle věci mě nezajímají.
Zajímají mě časopisy o slavných lidech,
televize s 500 kanály,
něčí jméno na spodním prádle. Rogaine.
Viagra. Olestra.
- Martha Stewartová. - Do prdele s Marthou Stewartovou.
Ta leští mosaz na Titaniku. Všechno to jde ke dnu.
Do prdele s pohovkou a zeleně pruhovaným vzorem.
Já říkám: zapomeň na kompletního člověka.
Já říkám: přestaň se honit za dokonalostí.
Já říkám: vyvíjej se.
Ať se stane to, co se má stát.
To je můj názor, ale třeba se mýlím.
Možná je to hrozná tragédie.
Jsou to jen věci. Žádná tragédie...
Přišel jsi o spoustu univerzálních řešení pro moderní životní styl.
Do prdele, máš pravdu. Ne, já nekouřím.
Pojišťovna mi to zřejmě zaplatí, takže...
Co?
Věci, které vlastníš, nakonec vlastní tebe.
Ale dělej, jak chceš, člověče.
Už je pozdě.
- Díky za to pivo. - To je dobrý, člověče.
Měl bych si najít hotel.
Co?
Co co?
- Hotel? - Jo.
- Tak se zeptej, člověče. - O čem to mluvíš?
Bože. Tři půlitry piva a stejně se nedokážeš zeptat.
Cože?
Volal jsi mi, protože ses potřeboval někde vyspat.
- Aha, hej. Ne, ne, ne. - Ale ano. Tak se zeptej.
Přestaň šaškovat a zeptej se, člověče.
Byl by to pro tebe problém?
Je pro tebe problém se zeptat?
- Můžu u tebe přespat? - Jo.
Díky.
- Ale něco pro mě uděláš. - Jo, samosebou.
Vší silou mi dej pěstí.
Cože?
Vší silou mi dej pěstí .
Povím vám něco o Tyleru Durdenovi.
Tyler byl noční pták.
Zatím co ostatní spali, on pracoval.
Dělal na částečný úvazek promítače.
Film se nedodává na jedné velké cívce, ale na několika.
Někdo musí přepnout promítačky přesně ve chvíli,
kdy jedna cívka končí a druhá začíná.
V pravém horním rohu plátna se objeví malé tečky.
V tomhle oboru se jim říká cigaretové propáleniny.
To je signál pro výměnu.
Promítač přepne mašiny, film běží dál a diváci to ani nepostřehnou.
Proč by vůbec někdo chtěl tuhle zavšivenou práci dělat?
Protože mu nabízí zajímavé možnosti.
Jako třeba vlepit políčko s pornografií do filmu pro děti i pro dospělé.
Když se nafoukaný kocour a odvážný pes, které mluví slavní herci, poprvé setkají,
zahlédnete na okamžik Tylerův příspěvek do filmu.
Nikdo neví, co vlastně viděl, ale viděli to všichni.
Pěkného velkého ptáka.
Ani kolibřík by nedokázal Tylera načapat při práci.
Tyler také občas pracuje jako číšník při banketech v luxusním hotelu Pressman.
Byl to partyzánský terorista v oboru pohostinství.
Nedívej se. Nejde mi to, když se díváš.
Kromě ochucování humrové polévky ještě prděl na sněhové pusinky,
a pokud jde o krémovou houbovou polévku...
No tak jim to řekni.
Určitě vám to došlo.
- Ty prostě chceš, abych tě praštil? - No tak. Udělej to pro mě.
- Proč? - Nevím. Nikdy jsem se nepral. A ty?
- Ne. Ale to je přece správné. - Jak to víš, když jsi to nikdy nezkusil!
Nechci umřít bez jizev.
- No tak. Prašti mě, než ztratím nervy. - Ach bože. Tohle je bláznovství.
Tak se zblázni! Ubal mi jednu.
- Já vážně nevím. - Ani já ne.
Komu na tom záleží? Nikdo se nekouká. Proč se bojíš?
Tohle je bláznovství. Ty chceš, abych tě praštil?!
Přesně tak.
- A kam? Třeba do obličeje? - Překvap mě.
Tohle je tak zasraně pitomý.
Ty hajzle!
Praštil jsi mě do ucha!
- Ježíšmarja, promiň mi to. - Au, prokrista!
- Proč do ucha, člověče? - Posral jsem to.
Ne, bylo to perfektní.
Ne, to je dobrý.
Fakticky to bolí.
Dobře.
Teď mě majzni ještě jednou.
Ne, ty praštíš mě. No tak!
Někdy si to musíme zopakovat.
PAPÍROVÁ ULICE
- Kde máš auto? - Jaké auto?
Nevím, jak Tyler ten barák našel,
ale tvrdil, že už tam bydlí rok.
Dům vypadal, jako když čeká na demolici.
Většina oken byla zabedněná.
Na dveřích nebyl zámek od doby, kdy je policie - nebo někdo jiný- prokopl.
Schody byly na zřícení.
Nevěděl jsem, jestli mu to patří nebo je tam načerno.
Ani jedno by mě nepřekvapilo.
Jo. Tady budeš ty.
Tady jsem já. Tohle je záchod. Dobrý?.
Jo, díky.
Byl tam bordel.
Nic nefungovalo.
Když jste zapnuli jedno světlo, jiné zhaslo.
Neměli jsme žádné sousedy. Byly tam jen sklady a papírna.
Prd smrdí po páře. A klec pro křečka po pilinách.
Copak to tu máme?
- Ahoj, chlapi. - Ahoj.
Při každém dešti jsme museli vypnout elektřinu.
Koncem prvního měsíce už mi vůbec nechyběla televize.
Ani mi už nevadila teplá a zatuchlá lednička.
Můžu být další?
Tak dobře.
Uvolni si kravatu.
V noci jsme tu byli s Tylerem sami v okruhu půl kilometru.
Déšť protékal omítkou a elektroinstalací.
Všechno dřevěné bobtnalo a zase sesychalo.
Všude byly rezaté hřebíky, o které jste si mohli natrhnout loket.
Předchozí obyvatel byl samotář.
Hej, člověče. Co to čteš?
Tohle si poslechni. Tenhle článek napsal orgán v první osobě.
"Jsem Jackova prodloužená mícha. Beze mě
by Jack nemohl regulovat tep ani dýchání."
Je tady toho celý seriál.
"Jsme Jilliny bradavky."
- "Jsem Jackovo tlusté střevo." - "Dostanu rakovinu. A zabiju Jacka."
Po rvačce se intenzita všeho ostatního v životě zredukovala.
Cože?
- Dokázali jste se se vším vyrovnat. - Už jsi dokončil ta hlášení?
Kdyby sis mohl vybrat, s kým by ses popral?
Asi s mým šéfem.
Vážně?
- Jo, proč? S kým by ses popral ty? - Se svým tátou.
Já tátu neznám.
Chci říct, že ho znám, ale...
Odešel od nás, když mi bylo asi šest.
Vzal si jinou ženskou a měl s ní děti.
Takhle to dělal každých šest let.
- Změnil město a založil novou rodinu. - Ten hajzlík si zakládal pobočky!
Můj táta nešel na univerzitu.
- A proto jsem na ni musel já. - To mi něco říká.
Tak odpromuju, volám mu a ptám se ho: "Tati, co teď?"
- Říká: "Najdi si práci." - Se mnou to bylo totéž.
Je mi 25. Volám jako každý rok.
"Tati, co teď?"
Říká: "Nevím. Ožeň se."
Člověk se přece nemůže oženit.
Jsem třicetiletý chlapeček.
Jsme generace, kterou vychovaly ženy.
Pochybuju, že další ženská by něco vyřešila.
Většinu týdne jsme se chovali jako normální dvojice.
Ale každou sobotní noc jsme něco objevovali.
Stále víc jsme objevovali, že nejsme sami.
Když jsem dřív chodíval domů naštvaný nebo otrávený, tak jsem uklízel byt.
A leštil skandinávský nábytek.
Měl jsem si hledat nový byt nebo se dohadovat s pojišťovnou.
Měl jsem se rozčilovat kvůli svým spáleným sračičkám.
Ale já se nerozčiloval.
Cílem kybernetické sítě v kanceláři je vyšší efektivita práce.
Vpondělí ráno jsem už zas myslel na příští víkend.
Může být ta ikona chrpově modrá?
Samozřejmě.
Efektivita je naprosto prvořadá.
Protože ztráty nás okrádají.
Už jsem to ukázal tady kamarádovi. Tobě se to líbilo, ne?
Než se vám udělá špatně, můžete spolykat půl litru krve.
Každý to měl před očima.
Tyler a já jsme tomu jen dali tvář.
Každý to měl na jazyku.
Tyler a já jsme tomu jen dali jméno.
No tak, je čas jít domů!
Vypni hrací automat a zamkni vzadu.
Každý týden oznamoval Tyler pravidla, která jsme spolu vymysleli.
Pánové!
Vítám vás v Klubu rváčů.
Prvním pravidlem Klubu rváčů
je nikdy nemluvit o Klubu rváčů.
Druhým pravidlem Klubu rváčů
je nikdy nemluvit o Klubu rváčů!
Třetí pravidlo Klubu rváčů.
Když někdo zařve stop, odpadne nebo se nemůže hnout,
rvačka je u konce. Čtvrté pravidlo.
Rvou se jen dva chlapi.
Páté pravidlo.
Vždycky se rve jen jedna dvojice, chlapi.
Šesté pravidlo. Bez košile. Bez bot.
Sedmé pravidlo. Rvačka trvá tak dlouho, jak je třeba.
A osmé a poslední pravidlo.
Jestli jste dnes v Klubu rváčů poprvé,
tak se musíte porvat.
Tenhle kluk z práce, Ricky,
si nedokázal zapamatovat, jestli jste si objednali modré nebo černé propisovačky.
Ale Ricky byl na deset minut bůh,
když ztřískal hlavního číšníka z místní restaurace.
Někdy jste v tom řevu slyšeli jen monotónní zvuk tvrdých úderů do masa.
Nebo mokrý dusivý zvuk, když někdo zařval s pusou plnou krve...
Stop!
Nikde jinde jste se necítili tak naživu jako tady.
Ale Klub rváčů existuje pouze v době mezi začátkem a koncem Klubu rváčů.
I kdybych někomu mohl říct, že se výborně rval,
nemusel by to být tentýž člověk.
V Klubu rváčů byl člověk někým jiným než mimo klub.
Když chlapík přišel do Klubu poprvé, měl zadek jak řídké těsto.
Po pár týdnech měl svaly jak z oceli.
Kdyby ses mohl porvat s někým slavným, kdo by to byl?
- Živý nebo mrtvý?. - Na tom nesejde. Kdo by ti dal zabrat?
Hemingway. A ty?
Shatner. Porval bych se s Williamem Shatnerem.
Všichni jsme se začali dívat na svět jinak.
Kamkoliv jsme přišli, hned jsme všechno poměřovali.
Bylo nám líto chlapů v tělocvičnách,
kteří se snažili vypadat tak, jak jim radil Calvin Klein nebo Tommy Hilfiger.
Takhle vypadá chlap?
Sebezdokonalování je onanie.
Teď sebeničení...
Dovolíte.
V Klubu rváčů nešlo o vítězství nebo prohru.
Nešlo o slova.
To hysterické hulákání byla extáze
jako v apoštolské církvi.
- Stačilo ti to? - Stop!
Když rvačka skončila, nic se nevyřešilo.
Ale na ničem nezáleželo.
Bezva.
Pak jsme měli všichni pocit spásy.
Hej, člověče. Co takhle příští týden?
Co takhle příští měsíc?!
Irvine, běž do kruhu.
A ty nováčku taky.
Někdy Tyler mluvil i za mě.
Spadl ze schodů.
Spadl jsem ze schodů.
Kvůli Klubu rváčů jsme si začali stříhat vlasy a nehty nakrátko.
OK. Nějakou historickou postavu.
Porval bych se s Gándhím.
Dobrá odpověď.
- A co ty? - S Lincolnem.
S Lincolnem?
Vysokej chlap s dlouhýma rukama. Hubení chlapi se rvou do roztrhání těla.
Do prdele!
Hej, i Mona Lisa se rozpadá.
Haló?
Kde jste byl posledních osm týdnů?
Marlo?
- Jak jste mě našla? - Nechal jste číslo, na kterém budete.
Neviděla jsem vás v žádné skupině.
Přece jsme si je rozdělili. O to šlo. Nevzpomínáte si?
Jo, ale vy jste do svých skupin nechodil.
- Jak to víte? - Podváděla jsem.
Založil jsem si novou.
- Vážně? - Je pouze pro muže.
Jako ta s těmi varlaty?
Podívejte, voláte v nevhodnou dobu.
Chodím teď do anonymních dlužníků.
- To jsou vážně pošahaný lidi... - Už musím jít.
Já taky. Mám plný žaludek xanaxu.
Spolykala jsem celý zbytek tuby.
Možná toho bylo moc.
Představte si, jak se Marla Singerová potácí po svém zavšiveném bytě.
Tohle není opravdická sebevražda. Možná je to jen volání o pomoc.
Takže dnes zůstáváte doma, ano?
Chcete si počkat, až vám začnu popisovat umírání?
Chcete poslouchat a zjistit, jestli můj duch dokáže telefonovat?
Už jste někdy slyšel smrtelné chroptění?
Tyler měl zavřené dveře. Už jsem tu byl dva měsíce a nikdy předtím dveře nezavřel.
To bys nevěřil, co se mi dnes v noci zdálo.
Já mám taky pocit, že se mi všecko jenom zdálo.
Co tady děláte?
Cože?
Tohle je můj dům. Co tady děláte?
Jdi do prdele!
Ty máš teda pošahané kamarádky!
Ale poddajné.
Pitomá pizda.
Když jsem včera přišel, byl vyvěšený telefon.
A hádej, kdo byl na druhém konci?
Pochopil jsem to dřív, než mi to řekl.
Už jste někdy slyšel smrtelné chroptění?
Myslíte, že to bude opravdové chroptění?
Nebo jenom vykašlu chomáč chlupů ze žaludku?
Připravte se na evakuaci duše.
Deset,
devět... osm...
Jak si zrovna Tyler mohl myslet,
že je něco špatného na tom, že se Marla Singerová chystá umřít?
..pět,
čtyři...
Moment.
To byla rychlost.
Já jsem volala tobě?
Matrace je obalená klouzavým plastem.
Neboj se. To nemá být hrozba.
Do prdele!
Někdo zavolal policajty.
- Hej, kde je číslo 513? - Na konci chodby.
Ta holka, co tam bydlí, byla kdysi milá a okouzlující.
Ztratila ale sebedůvěru.
- Slečno Singerová, chceme vám pomoct! - Je to monstrum!
- Máte přece důvod žít. - Je to nakažlivý lidský odpad!
- Slečno Singerová! - Hodně štěstí při její záchraně!
Jestli usnu,
je se mnou konec.
Musíš se postarat, abych byla vzhůru
celou noc.
Zasra... neuvěřitelné.
Zřejmě to dokázal zvládnout.
- Víš, co myslím - taky jsi ji měl. - Ne, to ne.
- Nikdy? - Ne.
Tebe nepřitahuje?
Ne! Proboha, vůbec ne.
Jsem Jackův bolestivý žlučovod.
Víš to určitě? Mně to můžeš říct.
Věř mi, vím to určitě.
- Popadni pistoli a vyraz mi mozek. - To je dobře.
Je to dravec a předstírá, že je neviňátko. Drž se od ní dál.
Takový sračky, jako padaly z tý ženský, jsem v životě neslyšel!
Proboha.
Takhle mě nikdo neošoustal už od základky.
Jak by tomuhle mohl Tyler odolat?
Nedávno přece vlepoval pohlavní orgány do Popelky.
Marla nepotřebuje milence, ale sociálního pracovníka.
Nebo koupel. Tohle není láska, to je šoustání ze sportu.
Vpadla do mých podpůrných skupin a teď i do mého domova.
Hej, hej. Sedni si.
Poslouchej. Ne abys jí o mně něco vykládal.
Proč bych měl...
Jestli řekneš slovo o mně nebo o tom, co se tu děje... tak jsme spolu skončili.
- Teď přísahej. Přísaháš? - OK.
- Jo, přísahám. - Přísaháš?
- Vždyť říkám, že přísahám! Co... - Takže jsi přísahal třikrát.
Kdybych obětoval těch pár minut a šel se podívat, jak Marla Singerová umírá,
nic z tohohle by se nestalo.
Ještě, ano! Ach, ještě, ještě!
Mohl jsem se nastěhovat do jiného pokoje.
Ve třetím patře, kde bych je možná neslyšel.
Ale neudělal jsem to.
- Co tu děláš? - Jdu si lehnout.
Chceš ji dorazit?
- Ne. Ne, díky. - Našla jsem cigaretu.
- S kým sis to povídal? - Zmlkni.
Stal jsem se klidným středem světa.
Byl jsem zenovým mistrem.
VČELÍ DĚLNICE MOHOU ODEJÍT
I TRUBCI MOHOU ODLETĚT
Psal jsem krátké básně ve formě haiku.
E-mailoval jsem je kdekomu.
To je tvoje krev?
Zčásti jo.
Tady nemůžeš kouřit.
Vezmi si na zbytek dne volno.
A přijď v pondělí v čistém oblečení.
Dej se do kupy.
Narážel jsem na jejich nepřátelské obličeje.
"Ano, tyhle podlitiny mám z rvaček."
„Ano, vůbec mi to nevadí.“
„Jsem osvícený.“
Vzdáte se života v přepychovém bytě, vzdáte se oslnivého světského majetku,
přestěhujete se do zchátralého baráku ve čtvrti s toxickými skládkami,
a doma vás čeká tohle.
- Haló. - Detektiv Stern z oddělení žhářství.
Máme tu nové informace o incidentu ve vašem dřívějším bytě.
Ano.
Nevím, jestli je vám to známo, ale někdo vám nastříkal do dveřního zámku freon.
A pak dlátem rozbil vložku zámku.
Ne, to jsem nevěděl.
Jsem Jackův studený pot.
Připadá vám to divné?
Ano, pane, to je divné. Velice divné.
- Dynamit... - Dynamit?
..zanechal reziduum ammonioxalátu perchloridu draselného.
- Vite, co to znamená? - Ne, co to znamená?
Že byl vyroben podomácku.
To je mi líto. Je to pro mě pořádný šok, pane.
Ten, kdo tam dal dynamit, mohl pár dní před explozí zhasnout plamínek na sporáku.
- Plyn působil jen jako rozbuška. - Kdo by něco takového mohl udělat?
- Otázky tady kladu já. - Řekni mu to.
Řekni mu: Osvoboditel, který zničil můj majetek, přeorientoval mé vnímání.
Promiňte. Jste tam?
Poslouchám vás. Nevím, co si mám o tom všem myslet.
Máte nějaké nepřátele, kteří by mohli mít přístup k podomácku vyrobenému dynamitu?
- Nepřátele? - Odmítám civilizaci,
obzvláště materiální vlastnictví.
- Člověče, tohle je vážné. - Ano, já vím, že je to vážné.
- Myslím to doopravdy. - Ano, je to velmi vážné.
Neumím ani vypovědět, jak vážné to je.
Ten byt byl můj život. OK?
Miloval jsem tam každý kus nábytku.
Nezničili jenom hromádku věcí.
- Zničili mě! - Rád bych poděkoval Akademii.
- Je to pro vás nevhodná doba? - Prostě mu řekni, žes to byl ty!
Řekni mu, žes to vyhodil do povětří! Stejně to chce slyšet.
- Jste tam ještě? - Počkejte. Chcete říct, že podezříváte mě?
Ne. Možná s vámi ještě budu muset mluvit, a tak mi dejte vědět, jestli pojedete pryč.
- OK? - OK.
Když nebyli v posteli, Tyler a Marla nikdy nebyli ve stejné místnosti.
Moji rodiče se přesně takhle chovali celá léta.
Prezervativ je skleněný střevíček naší generace.
Navléknete si ho při setkání s cizím člověkem.
Pak... tančíte celou noc.
A nakonec ho zahodíte.
Prezervativ, ne toho člověka.
Cože?
Koupila jsem ty šaty v sekáči za dolar.
Taky za víc nestojí.
Jsou to šaty pro družičku.
Někomu se strašně líbily
jediný den.
Pak je vyhodili.
Jak vánoční stromek.
Tak jedinečný.
A pak...
Válí se u silnice.
Ještě polepený pozlátky.
Jako oběť sexuálního zločinu.
Spodní prádlo naruby.
- Svázaná izolačkou. - No pak ti teda sedí.
Někdy si je můžeš půjčit.
Vyhoď ji.
- Cože? Vyhoďsi ji sám! - O mně ani slovo.
Je mi zase šest let a předávám vzkazy mezi rodiči.
- Myslím, že je na čase, abys vypadla. - Neboj se, už jdu pryč.
- Ne že bysme tě tu neradi viděli. - Ty jsi ale cvok. Už na to nemám nervy.
Musím vystoupit
Díky. Sbohem.
Musím vystoupit z tohohle kolotoče.
Musím vystoupit, musím vystoupit...
Musím...
Jak malý děti!
Proč s ní pořád ztrácíš čas?
Jedna věc se Marle nedá upřít.
Aspoň se snaží dostat až na dno.
A já snad ne?
Peří v zadku ještě neznamená, že jsi kuře.
Co budeme dělat dnes večer?
Dnes večer... budeme vyrábět mýdlo.
Vážně?
Při výrobě mýdla musíme nejprve vyškvařit tuk.
Sůl musí být v přesné rovnováze,
a tak nejlepší tuk na mýdlo je z lidí.
- Počkej, co je to zač? - Liposukční klinika.
Zlatý důl!
Nejbohatší a nejjemnější tuk na světě. Tuk této země!
Ne! Netahej za to, netahej za to!
- Proboha! - Podej mi jinej!
Když se škvaří tuk, vyplouvá na povrch lůj.
Dělali jsme to jako skauti.
- Neumím si tě představit jako skauta. - Míchej.
Jakmile lůj ztuhne, sebereš z něho vrstvu glycerínu.
Když přidáš kyselinu dusičnou, dostaneš nitroglycerín.
Pak přidáš dusičnan sodný a piliny, a máš dynamit.
Když máš dost mýdla, můžeš vyhodit do vzduchu cokoliv.
Tyler věděl plno užitečných věcí.
Kdysi dávno lidi zjistili, že prádlo se líp pere na určitým místě řeky.
- Víš proč? - Ne.
V kopcích nad řekou se kdysi prováděly lidské oběti.
Mrtvoly se spalovaly. Voda protékala popelem a vytvářela louh.
Tohle je louh. Veledůležitá přísada.
Když se smíchal s rozpuštěným tukem, vlévala se do řeky bílá mýdlovitá látka.
Můžeš mi ukázat ruku?
Co to znamená?
Tohle je chemická popálenina.
Bolí to víc než jakákoli jiná popálenina a zanechá to jizvu.
Meditace fungovala u rakoviny, mohla by fungovat i teď.
- Neuzavírej se před bolestí. - Proboha!
První mýdlo vzniklo z popele hrdinů, jako první opice vystřelené do vesmíru.
Bez bolesti nebo obětí bychom neměli nic.
Snažil jsem se nemyslet na „spálené maso“.
Přestaň! Je to tvoje bolest, tvoje spalovaná ruka.
Odcházím do své jeskyně, abych našel zvíře své síly.
Ne! Nemůžeš se k tomu postavit jako všechny ty mrtvoly! No tak!
- Už to chápu! - Ne! Pociťuješ předčasné osvícení.
Největší okamžik tvého života a ty jsi někde mimo!
Nejsem!
Mlč! Naši otcové byli pro nás modelem Boha.
Když se z toho otcové vyvlékli, co ti to říká o Bohu?
Poslouchej mě. Musíš počítat s tím, že Bůh tě možná nemá rád.
Nikdy tě nechtěl. A je docela pravděpodobné, že tě nenávidí.
Tohle není to nejhorší, co se může stát. My ho nepotřebujeme!
- Souhlasím! - Do prdele se zatracením i se spasením.
Jsme nechtěnými dětmi Boha? Budiž!
- Potřebuju vodu! - Můžeš si to polít vodou a ještě to zhoršit...
- Nebo to octem neutralizovat. - Prosím tě, pusť mě!
Nejdřív se musíš vzdát.
Nejdřív musíš vědět, a ne se bát,
vědět, že jednoho dne zemřeš.
Nevíš, jaká to je bolest!
Teprve když o všechno přijdeme, máme svobodu do všeho pustit.
OK.
Blahopřeju.
Jsi o krůček blíž ke dnu.
Tyler prodával své mýdlo obchodním domům po 20 dolarech za kus.
Bůhví, kolik si účtovali oni.
- Tohle je vůbec nejlepší mýdlo. - Hmm, děkuji vám, Susano.
Bylo to báječné.
Bohatým ženským jsme prodávali nazpět jejich vlastní tučné zadnice.
Měl na sobě žlutou kravatu.
Já už do práce kravatu nenosím.
„Prvním pravidlem Klubu rváčů je nikdy nemluvit o Klubu rváčů.“
Zase napůl spím. Musel jsem to nechat v kopírce.
„Druhým pravidlem...“ Je to tvoje?
Představ si, že jsi na mém místě. Přijmi odpovědné rozhodnutí.
Najdeš tohle. Co bys udělal?
Já ti teda něco řeknu.
Velice, velice pečlivě bych zvažoval, s kým o tom budu mluvit.
Protože člověk, který tohle napsal, je nebezpečný.
A tomuhle upjatému psychoušovi v nóbl košili by mohly rupnout nervy
a mohl by se vydat od jedné kanceláře k druhé
s plynovou poloautomatickou karabinou Armalite AR10
a pumpovat jednu dávku za druhou do kolegů a spolupracovníků.
A mohl by to být někdo, koho znáš léta.
Někdo, ke komu máš velmi, velmi blízko.
Z úst mi vycházela Tylerova slova.
A býval jsem tak hodný člověk.
Nebo mi prostě nenos každou blbost, kterou najdeš.
- Plnění a ručení. - Uhnívá mi jedna koza.
Dovolíš? Musím vyřídit tenhle hovor.
- O čem to mluvíš? - Musíš se podívat, jetli mám na prsu bulku.
- Běž do nemocnice. - Nemůžu si dovolit vyhazovat za doktory.
Já nevím, Marlo.
Prosím tě.
Nezavolala Tylerovi. Já jsem pro ni bezpohlavní.
To je od tebe hezké, že nosíš jídlo paní Haniverové a paní Rainesové.
Kde vlastně jsou?
Je to tragické, ale jsou po smrti. Já jsem naživu a mám hlad. Dáš si?
- Ne, ne. - Jedna porce je pro tebe.
Díky, že na mě pamatuješ.
Co se ti stalo s rukou?
Ale nic.
Přímo tady?
- Cítíš něco? - Ne.
Radši to zkus ještě jednou.
Vím to určitě.
Nic necítíš?
Ne, nic.
To se mi ulevilo. Díky.
- Žádný problém. - Ráda bych ti to nějak oplatila.
V naší rodině netrpíme rakovinou prsu.
- Mohla bych ti zkontrolovat prostatu. - Já myslím, že jsem v pořádku.
Stejně děkuju.
- Hotovo? - Jo, hotovo.
Naschle... příště.
Cornelie?
Cornelie!
To jsem já! Bob!
Ahoj, Bobe.
- Už jsme si mysleli, žes umřel. - Ne, ne. Ještě jsem tady.
- Jak se máš, Bobe? - Nikdy mi nebylo líp.
- Vážně? Kam chodíš, Zůstáváme muži?
- Ne, ne. Mám teď něco mnohem lepšího. - Opravdu, a co?
No...
První pravidlo zní, že o tom nesmím mluvit.
A druhé pravidlo zní...
Že o tom nesmím mluvit.
- A třetí pravidlo zní... - Bobe, Bobe. Já jsem taky člen.
Podívej se mi na obličej, Bobe.
No to je kurva... kurva skvělý.
- Nikdy jsem tě tam neviděl. - Chodím tam v úterý a ve čtvrtek.
- Já v sobotu. - Tak to blahopřeju.
Jo, můžeme si popřát navzájem, ne?
Slyšel jsi o tom chlápkovi, co to vymyslel?
- Jo, vlastně... - Já slyšel jsem pěkný věci.
Prej se narodil v psychiatrický léčebně...
a spí jen hodinu denně.
Je to úžasnej člověk.
Znáš Tylera Durdena?
Neublížil jsem ti, že ne?
Vlastně ano.
Děkuju ti.
Díky, díky, díky.
Klub rváčů.
Byl to můj a Tylerův dar.
Náš dar světu.
Jak se tak koukám kolem sebe, vidím spoustu nových tváří.
Klid!
Což znamená, že řada lidí porušila první dvě pravidla Klubu rváčů.
V Klubu rváčů vidím ty nejsilnější a nejchytřejší muže pod sluncem.
Vidím všechen jejich potenciál.
A vidím, jak se s ním plýtvá.
Zatraceně, celá generace čerpá benzin.
Dělá číšníky.
Nebo otročí v kancelářích.
Reklama nás nutí, abychom se honili za auty a obleky.
Abychom dělali práci, kterou nenávidíme, a nakupovali sračky, které nepotřebujeme.
Jsme prostřední děti historie.
Bez cíle a bez místa.
Nemáme žádnou velkou válku.
Žádnou velkou hospodářskou krizi.
Naší velkou válkou je válka duchovní.
Naší velkou krizíje náš vlastní život.
Televize nás všechny vychovala ve víře,
že jednou z nás budou milionáři a filmové a rockové hvězdy.
Ale nebudou.
Pomalu si ten fakt uvědomujeme.
A jsme z toho moc, moc nasraní.
Jo!
Prvním pravidlem Klubu rváčů je, že...